Sok olyan segélyszervezetről tudunk, amelyek időseket vagy hátrányos helyzetül embereket támogatnak.
Az Otonségítünk Alapítvány neve is ezt sugalja, pedig itt másról van szó.
Az alapítvány igazgatóját Hegedűs Rékát kértem meg, hogy mutassa be a tevékenységüket.
Az alapítványunk valójában egy országos szervezet, tehát az ország több pontján lehet vele találkozni,
és már egy jó ideje jelen van, ahol viszont 23 évesek vagyunk.
Ez egy egyedi szélt kitűző alapítvány.
Ami miatt mi azt gondolom, hogy Magyarországon nagyon egyedülállóak vagyunk,
hogy alapvetően a 0 és 6 éves korosztályú gyerekek szüleire fókuszálunk.
Nagyon fontos ebbe, hogy az iskoláskor alatti időszak, az egy különösen kiemeltebb fontos időszak egy gyerek életében.
És a családdávállás során is szépen minden megtörténik.
Abszolút. Mi nem csak első gyerek születésében, hanem akár egy többedik gyerek születésében is nagyon fontos.
Na gondoljuk ezt a támogatást, hiszen minden gyerek egy új feladatot és egy új élet szakaszt hozott.
Nagyon újszerű volt 50 évvel ezelőtt, akkor még nem volt annyira sok tudás arról, hogy mennyire fontos és kiemelt időszak.
Ma már azt mondjuk, hogy az első három év, az első hat év, az első ezer nap.
Akkor 50 évvel ezelőtt még egyáltalán nem volt ennyire evidencia.
Valójában az Otthon Segítünk Alapítvány módszertana, ami a homestart modellnek a módszertana, ez egy nagyon korát megelőző dolog és munka volt.
Margaret Harrison dolgoztaki ezt a módszert?
1973-ban még nem módszer volt, egyszerűen észrevette azt a jelenséget, hogy neki már felnőttek a gyerekei, és a körülötte élő fiatal kisgyerekes szülők nagyon magányosak voltak,
és nagyon szükségük volt olyan tapasztalatra, amik nem az egészségű, nem a szociális szervezetek tudtak nyújtani nekik, hanem más szülők.
Izvalmas rá kezd válni, úgyhogy csak megtudjuk, hogy mi is ez is.
Módszert és modell.
Valójában a lényege a mi tevékenységünknek és munkánknak az, hogy olyan szülői tapasztalattal rendelkező önkénteseket toborzunk,
akik nagyon szívesen adják át az ő tapasztalataikat kisgyerekes családoknak.
Minden pót nagy szülőket keresünk, mi az önkénteseinket kiképezünk, hogy ne csak úgy bemenjenek a saját segítő szándékukkal egy másik családba,
hanem nagyon sok kommunikációs gyakorlattal, érzelmekre fókuszáló gyakorlata felkészítjük őket arról, hogy hogyan lehet jól segíteni.
Egy válogatást is megerőzi ezt, mert lehet, hogy nem mindenki alkalmas erre a feladatra.
Így igaz, tehát akik jelentkeznek önkéntesnek, akkor azért mindenképpen a koordinátoraink felkeressik őket az otthonunkban,
és elbeszélgetnek velük arról, hogy valójában mi az, amire jelentkeznek, miért utána kerülnek be a képzési folyamatba.
Milyen motivációból jelentkeznek általában önkéntesnek?
Elég vegyes, nagyon sokan jelentkeznek azért, hogy kis gyerekek közelében legyenek.
A mi alapítványunk célja a szülőtámogatás.
És nem a gyerekek el szorakoztatása, mi azt vállaltuk, hogy a családokat átmenetileg támogatjuk három-hat hónapig.
Igen?
Igen.
Tehát, hogy nem egy hosszú távú folyamatos kapcsolódás a célunk.
Ennek mi az ok?
Az, hogy akkor tudunk valakit képesé tenni, és utána elengedjük.
Tehát, megtámogatjuk őt abban az átmeneti élet szakaszban, amik szüksége van a támogatása, és abban, amiben szüksége van.
És utána az a szervezet érdeke is, hogy az az önkéntes, aki egy családot látogatott hónapig, mondjuk,
egy másik várakozó családhoz tovább tudjon menni.
Tehát, hogy ha túl sok hónapig, úgymond, beragad egy önkéntes egy családhoz,
akkor a szervezet érdeke is sérül, hogy a várakozó családhoz küldeni tudjunk.
Olyan sok család jelentkezik?
Azokban a kerületekben és településeken, ahol régóta működik a szolgálatunk, és már van-e egy ismertsége,
ott azért komoly váról listák tudnak már lenni.
Igen?
Igen. És egyre jellemzőbb az is, hogy már gyerek születés előtt bejelentkeznek családok,
hogy ők majd amikor megszületik a kisboba, akkor szeretnének egy önkéntes,
tehát ilyen szempontból ők már terveznek a kezítőt.
Tolyan mindig köszönhető.
Szájról szájra adjuk ezt a lehetőséget, az egész biztos, hogy benne van, és az is, hogy tudatosabban terveznek a szülők.
Te jó, ezt hallani. Még ott tartunk, hogy jelentkezik mondjuk egy fiatal család,
közben kiképezték azt a mentort, aki majd kimegy hozzájuk.
Utána mi történik?
Először a koordinátor látogatja meg a családot.
Végig gondolja, hogy az ő önkéntes csapatából, ha van neki lehetősége erre,
a lehetőleg jobban odapasszoló önkéntest fogja hozzájuk elküldeni.
Utána fog együtt kimenni az önkéntessel a családhoz, és akkor ott egy ilyen közös beszélgetésen lényegében szerződnek,
mikor fog járni az önkéntes hozzájuk, milyen feladatban kérnek segítséget.
És akkor megkezdődik az, hogy az önkéntes jár a családhoz hetente egyszer néhány órában,
és a koordinátorai havonta öt hetente eset megbeszélés tartanak a saját önkénteseiknek,
hogy kvázi követik azt, hogy hogy zajlik a családnak a támogatása.
Nagyon a bizalom körül forog ez a kapcsolat, és azon múlik a sikere.
Volt-e ebből valamilyen probléma?
Mivel emberekről beszélünk, mindig van, de ez nem annyira jellemző meg kell, hogy mondjam.
Azért azt is látjuk, hogy aki már eljut odaig Magyarországon, hogy segítséget kérjen egy szervezettől,
az önmagában egy nagy bizalmi lépés.
A mi társadalmokban nem nagyon jellemző a könnyű segítségkérést.
Egy nagyon nagy bizalom, hiszen mi a családokat az otthonokban látogatjuk meg,
hogy ki az, aki beengedi a családjába az önkéntest.
Onnantól ő is nagyon ki kell, hogy nyisza az ajtaját és ezáltal a saját határait.
Az, hogy hozzánk tud fordulni, tehát hogy tényleg, hogy kiképezük az önkénteseinket,
hogy felelőséget vállalunk értük, ez talán egyáltalán könnyebbé teszi a dolgot,
de ő magában segítségkérést és annak a beismerése, hogy nem tudom egyedül csinálni,
nehézségeim vannak, szükségem van valakire, aki ide jön, és támogat.
Akár praktikus feladatokban, akár egyszerűen egy mentális támogatásban, az nagy bizalmi lépés.
Tehát akkor, amikor jelentkezik a család, konkrétan meg is nevezi, hogy miben vár segítséget,
vagy pedig ez kiderül majd?
Ez is is. Van, aki konkrétan tudja, hogy miben szeretne segítséget kérni,
akkor az már az első szörönél kiderül számunkra, hogy mi vagyunk-e ez a szervezet,
akire neki szüksége van, de van, aki pedig azt mondja, hogy
ő még nem nagyon tudja, hogy miben, és akkor ez a koordinátorral való beszélgetés során,
illetve a látogatások során körvonalozódik.
Az biztos, hogy mi gyerekre nem vigyázunk, hogy gyerekkel egyedül nem maradnak az önkénteseink,
tehát nem vagyunk egy babysitter szolgálat és nem vagyunk takarítószolgálat.
Tehát sokkal inkább arra a mentális támogatása lehet számítani,
amiben nem idegen az, hogy a gyerekkel is eljátszunk, hogy megetessük,
hogy együtt lemenjünk a játszótérre, hogy együtt elmenjünk bevásárolni orvosi rendelőbe,
amire tényleg szüksége van az anyukának.
Az önkénteseink altszala célal jelentkeznek az önkéntes munkára,
hogy a szülői tapasztalataikat adják át.
Van, akinek tényleg arra van szüksége, hogy amíg ő otthon van,
hónapokig évekig egy kis gyerekre, egy másik felnőtt rá nyíssa az ajtót.
Örömtelének gondoljuk a kisgyermekek melletti életet, azért az bizony fároztó.
Be tudja szűkíteni az ember világát is,
hogy meg nem lesz gondtalan az a gyermekkor, hogyha az anyuka így egyébként.
Igen, akkor kicsit átbeszélni azt, hogy lehet a napi rendet jobban megszervezni.
Volt, aki azt kérte, hogy fiatal anyuka, hogy nem tudott főzni.
Segítsen neki abban, hogy hogy indul el valaki egy háztartás megszervezésében.
Hát nem is olyan egyszerű.
Milyen életkor valka mentorok körülbelül?
A több mint a felá az önkénteseiknek nyugdíjas korú.
Hát akkor van ideje.
Nagyon örülünk annak, amikor jönnek fiatalabb önkéntesek is.
Ez azért fontos, mert más, hogy volt szülő az, aki ma 70, mint aki ma 50 körüli.
Tehát más gondolata van, és egész más, hogy van az, aki 30 körüli.
Szerencsére nagyon sok olyan szülő jelentkezik.
Önkéntesnek vagy koordinátornak is, akinek már kamaszok a gyerekeik.
Mi nagyon szeretjük azokat az anyukákat.
Kiskamaszok a gyerekeik már nincs akkor a napi feladatok a gyerekeikkel,
hogy mondjuk ezt a heti néhány óra önkéntességet ne tudná bevállalni.
És ők azok a fiatal önkénteseink, akik ők maguk is szívesen adják át a friss tapasztalatukat.
Ők is örülnek annak, hogy aktív kapcsolat tudtuk kialakítani más felnőttekkel.
És hál' Istennek azért abban a generációban az önkéntességre való hajlam az azért nagyon benne van.
Aktívabbak. Van-e férfi közöttök?
Vannak. Eljó.
Elnyésző a számuk sajnos.
Hát ez is jellemző azért, hogy a nők azok, akik vállalják.
Minden elismerésem azokért a férfiaké, akik ezt szívesen csinálják,
mert ez az igazi, hogy végül is közös feladat egy gyerek nevelés.
Igen. Azután azt gondolom, hogy ott van egy jól működő párkapcsolat,
attól még nagyon nehezek tudnak lenni ezek a gyerekes hétköznapok.
Az apukák nagyon hosszú dolgoznak, nagyon sok órában, és emiatt nagyon-nagyon sokat van egyedül az anyuka.
És nagyon sokszor ilyen családok is megkeresnek minket,
hogy annyira sok órában van egyedül, hogy egyszeren ennek a fajta támogatásnak is a szükségét érzik az anyukák.
Nagyok lettek az elvárásokkal társadalmileg az anyassággal számban,
és valójában nem egyértelmű.
Tehát az is baj, ha túl sokáig otthon maradsz, az is baj, ha túl kevés ideig.
Az is baj, ha nem kész segítséget, az is baj, ha segítséget kérsz.
Abban tudnak segíteni a mi önkénteseink, vagy tényleg egy tapasztalt és hiteles szülő,
aki már ezen túl van, hogy ezeknek a fiatal szülőknek segíteni, átgondolni, hogy mi az ő valódi igénye.
Mert onnantól kezdve az elvárások, amiket a társadalom ránk tesz, az másodlagos lesz.
Ha én tisztába kerülök azzal, hogy az én családomnak, az én személyemnek, az én gyerekeimnek mi a jó módszert,
napirány, értékrány, akkor onnantól kezdve sokkal könnyebb eszerint működni.
Ahhoz, hogy ezt az ember megtalálja, sok jófajta beszélgetés kell, hiszen a beszélgetések által a saját gondolatainkat kihangosítjuk,
a másik ember egy szűrő lesz, egy tükör lesz, egy valami féle tényleg segítő lesz,
és onnantól kezdve, hogy ezek a felnőttek közötti beszélgetések meg tudnak történni, adott esetben egy ilyen elveszett szülő esetében,
onnantól kezdve tényleg számára egyre egyértelműbb lesz az, hogy ő hogy tud a saját szülőségében működni.
Milyen eredményeket tudnak felmutatni?
Mi nagyon nehezen tudunk számszerű eredményeket bemutatni.
Az önkénteseink 30%-a olyan családokból jön, akik ők maguk is kaptak segítséget annol, mikor ők voltak kisgyerekes szülők.
Ez önmagában szerintem egy nagyon pozitív eredmény, hogy ők ide visszatérnek.
Az is egy nagyon fontos eredmény, hogy vannak köztünk olyan koordinátorok és önkéntesek,
akik szinte 20 éve ingyen és bérmentve adják az idejüket és a tudásukat ennek a szervezetnek.
Tavaly kiadtunk egy online anyagot, egy esegyűjteményt, az megtalálható a honlapunkon.
Az a címe, hogy így segítünk mi.
Lényegében összefoglaltuk ezeket a tapasztalatokat és ezeket a tudásokat.
Végre megszületett ez az esegyűjtemény, hiszen pont az volt a célja, hogy az a tudás, ami az alapítványnál összegyűlt az elmúlt 20 év alatt,
arról, hogy milyen nehézségekkel szembesülnek azok a családok, akik nem hátrányos helyzetűek,
nem extra segítségre van szükségük, hanem egy teljesen úgymond átlagos normatív krízismen lévő mai magyar család.
Hova fordulhat segítségért?
Említetted, hogy három, hatva, kilenc hónapig mehet a mentor segíteni, és akkor elbúcsúznak.
De kérhetem még továbbra is segítséget az a család, vagy ezzel megszakad az alapítványnal a kapcsolat.
Amit mi nyújtunk támogatást, annak az a fő iránya, hogy normatív krízisben segítünk.
És akkor itt már várhatólag megoldódott?
Nagyon gyakran azt látjuk, hogy amikor egy bizonyos krízis miatt keresnek meg minket a családok,
és kapnak támogatást, akkor annak az lesz az eredménye, hogy az a krízis véget ér, és a család megerősödik,
és rájönnek arra, hogy igen, ők meg fogják tudni a következő nehéz helyzeteket oldani.
Legfontosabb dolog, pont ez az említett bizalom, hogy amikor egy család egy vadénegen embertől,
hónapokon keresztül ingyen segítséget, támogatást kap és bizalmot, akkor azt gondolom,
hogy az a bizalom, ami megszületik ebben a helyzetben, az valójában egy társadalmi bizalom is.
Tehát ha valaki fiatal családként meg tudja azt tapasztalni, hogy egy ilyen élethelyzetben
én nem maradok egyedül, és lesz, aki idejön, és az idejét és a tapasztalatát nekem adja,
akkor az a társadalom szövetének az erősítéséről is szól.
Abszolút.
És valójában, amikor ezt egy ember megtapasztalja egyszer, akkor ő már sokkal inkább az életre és a nehézségekre
felvértezződve megy tovább, és amikor jön egy következő krizishelyzet,
akkor azt gondolom, hogy ő megerősödött annyira az első alkalommal, hogy sikeresen fogja venni a következő alkalályokat.
Ez akkor abszolút az eredményességre és a hatékonyzságra utal.
Tehát nem igazából mennyiségé, hanem minőségi segítséget tudunk nyújtani, és ezt abszolút visszaigazolják a családoktól.
Van-e mód arra, hogy ezekkel a családokkal később találkoznanak?
Kutatások miatt szoktuk visszakeresni a családokat, de amúgy nem célunk, és a kapacitásunkba se fér bele a valódi utánkövetés.
Nagyon sok önkéntes kapcsolatba marad a családokkal, néha egymásra írnak, küldik a gyerekekről a fényképet,
tehát ott azért születik egy nagyon erős érzelmi és bizalmi kapcsolat,
de tényleg fontos az, hogy ne túlerősen kötödjenek ők egymáshoz, hiszen az mindenkinek egy bizonyos szempontból a fejlődés akadályat.
Értem.
Nem az a cél, hogy örökre segítsük egymást, hanem hogy képesé tegyük arra, hogy önnálóan jól működve tudjanak az életbe jelen lenni.
A mentorok, akik segítenek, nyilván kötödni fognak egy bizonyos idő után érzelmileg, mert hát a nélkül ezt nem lehet csinálni.
3-6 hónap ere pont jó.
Mindig szoktuk mondani az elején, hogy fontos az, hogy tudjanak, amikor állmész egy családhoz, hogy ennek vége lesz.
Te nem azért vagy itt, hogy nélkül összetetlen, egyébként te nem nagy mama vagy, hanem az érzelmek kell való kapcsolódás,
és az odafigyelés, a nyitotság, a jól segítés, de hogy mi itt nem családtagok akarunk lenni, hanem laikus segítők.
Ak egy kicsit a történetről, mint a magyarországi szervezet, hogyan is avakult több mint 2 évtized alatt?
2001-ben a Nagy Családosok Egyesületének volt az elnöke Benkő Ágóta, és ő találkozott ezzel a modellel,
és az angol homestart, az eredeti neve az otthonságítőnk szervezetének, és az angol homestart szárnyai alatt építette fel a magyarországi szervezetet.
Eleinte az volt a cél, hogy több alapítvány létrejönjön Magyarországon, akik majd külön szervezetként fognak helyszínten segíteni.
Most jelenleg a szervezetünk ilyen szempontból egy ilyen nagyon vegyes képet mutat, mert vannak alapítványaink, és vannak helyi szolgálataink,
akik nem önálló jogi személyek ilyen szempontból, de módszeretanilag mind ugyanezz alá a homestart módszeretan alá tartozunk.
Az a jó hír, hogy vannak helyi szolgálataink, akik tényleg nagyon-nagyon sok éve önzetlenül működnek.
És nem csak Budapesten.
Budapest több kerületében vagyunk jelen, és több vidéki településen is, ahol nagyon fontos.
Amit látunk, hogy a nagyon kicsi településeken nincs igazán létyogosultsága, ennek a szomszédnéni még átadja,
de egyre inkább azt látjuk, hogy vannak azok a főleg Budapest, meg nagyobb városok környékén olyan kisebb települések,
ahol rengeteg gyerekes család költözik, és ott már ők elvileg egy falusi környezetben vannak, de már nem falusi működésben.
Nagyon nagy a szakadék a betelepülők és az őslakosok között, úgymond, és a betelepülők egymással nincsenek kapcsolatban.
Emiatt látjuk azt, hogy ezeken a településeken is nagyon-nagyon fontos lenne az, hogy működjen ez a fajta otthonszegítőmodell.
Őket egy picit máshogy kell megszólítani, és próbálunk olyan babamama klubokat és olyan helyi kezdeményezéseket elindítani,
ahol először ezeket az anyukákat egymással ismerdettjük meg.
Megpróbáljuk egy közösségi térbe behívni a kisgyerekes anyukákat, és tényleg egyszerűen bemutatni őket egymásnak,
és különböző foglalkozásokat, klubokat szervezni, amitől valamilyen módon elindul ez a fajta közösségi élet.
Ezzel egy kicsit átléptünk a jövő a tervezés felé.
Igen, kapcsolódik a jövő terveinkhez, illetve azokhoz az irányokhoz, amiben próbálunk elindulni,
amit tapasztalunk, hogy egyre nehezebb önkénteseket toborozni.
Igen.
Ennek mi az oka vagyunk a COVID?
A COVID-nál nagyon megtört a lendület, lassan épül vissza a lelkesedés is,
de egyre inkább azt is látjuk, hogy aki elszigett elődött, az nagyon nehezen lép ki a konfortzónájából.
Illetve nagyon sokan, akik vállaltak önkéntes munkát és még aktívak, sokuknak vissza kellett menni ők a munkavilágában.
Igen.
Egyszerűen anyagilag sokkal bizonytalanabb időszakunk van, és emiatt nagyon próbálunk arra fókuszálni,
hogy új területeket, irányokat nyissunk.
Önmagában a szervezetnek az a tevékenysége, hogy az önkénteseket toborozza, megtartja,
közösségként kezeli, ez egy nagyon fontos közösségépítő tevékenység.
És most ezt próbáljuk egy kicsit a családok számára is kinyitni.
Ezeken a területeken, ahol adott esetben, nem tudunk helyi szolgálatot felállítani,
azért ott is fontos, hogy megjelennjük valamilyen szinten, és ott ezt a fajta új közösségépítő modált próbáljuk bevezetni.
Ezeket a szülőket megtanítani arra, hogy ők hogy lehetnek egymásnak támogatói.
És innentől el tudunk kezdeni mi is építkezni, hiszen aki megtapasztalja azt, hogy hogy lehet egymást támogatni,
ő egyszer csak nyitottabb lesz az önkéntes munkára is.
Hiánybóló.
Igen, igen.
Amit végeztek.
Egyre nagyobb szükség lesz rá.
A spontán kapcsolódások nagyon megnehezettek, főleg a nagyvárosi környezetben sokszor,
és a túltudatosság néha ezt szintén nehezíti.
Egyszer csak jönnek az érzelmi nehézségek, a kihívások, és hogy meg kell tanulni, segítséget kérni, elfogadni,
és egyszerre nyitni a másik ember felé, mert hogy egyedül nem fog egy csomó minden ugyanúgy.
És ezt már olyan régóta tudjuk, hogy egyedül nem megy.
Én csak kívánni tudom, hogy így tovább, és sikerüljenek a jövőbeli tervek.
Mindjárt többen jöjjenek, és ajánlják fel a szülői tapasztalataikat.
Hegedűs Rékánval, az alapítvány igazkatójával, Somogyi Ágnes beszélgetett.