Ne zmoram, ne znam, ne kot, ne kam. Poti iz labyrintov.
V tokratni odaj v spredje postavljamo svojce družinskih članov, ki se so očajo stežavami v duševnem zdravju.
S kakšnimi stiskami so predočeni svojci, ko za dobrobit svojih najbližih želijo narediti najboljše.
Kaj je dejanska v njihovi moči in kaj je bolje prepustiti strokovnjakom, ki je lahko poiščajo pomoč, kakšne so pasti tako emenovanega reševanja svojih najbližih.
O omenjeni temi smo iskali odgovore tudi med mi mojdočimi ljudmi na Mariborskih ulicah.
Sicer pa sva v današnji odaj z vami socialna delavka, doktor Suzana Oreške in jasmina Godec.
Včeraj se naša vladevna organizacija Altra, ki se že 25 let ukvarjen z psihosocialnim svetovanjem,
v katere ga sveda tudi sodi podpora svojcem, ki se nekako prvi vtu dobračajo po pomoč,
ko moja doma obolele ga za duševno motnos in tudi članica in sodelovka programa Omra.
Ja in danes bova povedali nekaj več o tem, to re v tistem času, ko se človek v došelni stiske še ne zelo prekazala,
da se bo vse začel početi, da se bo vse začel početi, da se bo vse začel početi, da se bo vse začel početi,
to re v tistem času, ko se človek v došelni stiske še ne zaveda svojih težav,
se morda tudi njegovi bližni ne zaveda v teh težav, to re,
prestoten je strah, zaskrbljenost, včutki nemoči in lahko je prestotno tudi zanikanje.
Vedno ko se pogovarjamo tako strokovno ali pa v prijateljskih krogih, kako ga zanime,
to področje je še vedno prežeto, bom kaj rekla, s misterijam, kar se ne vidimo vzven.
Da imaš težave, če prv se za zadnje lete, deset lete, mnogo več govori o došelnih motnah,
kar je seveda dobro, ker tudi stroka odstira svoja znanja, raunanja in tako naprejmed širšo populacijo,
kar je seveda tudi dobro, kar pomeni, da so te stiske obvledljive
in tudi pripomorejo k temu, da se ljudje odločijo poiskati pomoč, da jih nisram.
Predvsem sem pa zdaj pomisla naprav na neki izkušan mojih izdela,
ko so kot ko ena taka, predvsem, tipična izkušna, ki sem jih jaz temela je,
da govorimo o funkcionalnih družinah, družinah, ki se razumejo,
kjer ni veliko ali pa sploh ni prepirov in tako naprejne,
kako pravzaprav starši, vrle bomo starših in o njihovih mladostnikih,
ali mladih osebah, to je 18 let plus tam nekje ob koncu sredne šole ali na začetku fakultete,
kako se sočajo z težavami, ki jih manj njihov v pobertetnik rečemo
in seveda z prva uzamejo, ko se začne drugače veze, drastično drugače,
se pravi, da se začne zapirati v sebe mladostnik, v svojo sobo,
postane nedostopen, izugiba se skupnim obrokom,
tudi navidezno se spreminja, najprej starši misljo se bo povedone.
Bo povedone, bomo rinali zdaj v njega, postimo ga primiru,
ma za gotov ga je postila tista punca ali pa so imeli v šoli kakšne konflikte.
Seveda, če se zdaj ta scenari preveč dolgo vleče, potem starši poskušajo
prided v stik za svojim otrokom, jih skrbi in ne pridaj.
Ker so res premenjeni, res drugačni, tudi začnejo govort o zadevah
ki so pravzaprav zlo neralne in skregane z realnostjo.
Tipa, vidni ste moji starši, oziroma o meni, govori jo,
ne moram vrn, ker me tam gledajo, že vazdan,
tudi potem seveda so cotni iz odpuka in potem ne gre za zanikanje,
kot gre bolj za nepoznavanje.
Zploh, če v življenju nisi imel opravka s psihijatrijo.
Seveda so potem prve reakcije takšne, da je potrebno tudi poiskati zdravnika.
Če pa se žene odločijo, so pa tudi brnejo na nevladne organizacije
z tega področanja, je potrebno zelo, zelo hitro odreagirati.
Ker nastaneh dušev namotne v takve mladosti so ponavad,
ker imamo predvsem skusne s šizofrenijo s kroničnimi oblikami duševnih moten,
takih tudi pogosto k nam prihajajo meni z ansioznostmi,
pa tako bom rekla, občasnimi, prehodnimi depresijami,
neče lahko tako rečem.
Ja, in je potrebno hitro odreagirati, ker ne gre za neko sezonsko virozo ali nahod,
ki bo šel sam po sebi stran.
Je potrebno začeti zdraviti in tudi symptomatika se začne poglablat.
Če dalje bolj so prestrašeni, če dalje bolj zaprti v svoj svet grozavi,
občutek majjo tudi večkrat se dogaja, da so pripričani, da jih hoče starši zastrupati mama,
če je ta ponavad ko pripravlja glavni obrok.
In postanej tudi lahko so vražno razpoloženo, se to je pa podplivom bloden
in doživljen, ki jih doživlja in dejansko te simptomi so tako močni,
da uplivajo na našo celotno fizično, fizično telesno dalovanje.
Hrana ima res drugo kus.
Čutila se čist drugač izustrijo vsa.
In hrana ima res drugo kus in ni več enaka in so pripričani,
da neki, kar je čistko legitimno objektivno, je drugačna.
Tako da je zelo hitro potrebno reagirati in poiskati psihiatrično pomoč.
Takšni simptomi ne gredo, kada je tako gluboko, ne gredo stran.
Saj moje iskušnje so tako, da je dopuščen tudi druga možnost.
In pa, kot sem uspela se počiti iz literature, ne gredo stran z zasvetovanjem,
družinsko terapijo ali psihoterapijo.
Potem po zdravljanju v bolnici, oziroma v skupnostnih oblikah,
tudi z centri za duševno zdravjo odraslih, ovaj skupnost ne mobilni oblike pomoči,
kjer bi se dalo z medikamentozno terapijo, to te procese zaostaviti.
Potem pa nujno sledi psihosocialna rahabilitacija,
rečemo v katero je potrebno ključati in je zaželjeno tudi psihoterapijo.
Torej, pomembno je spoprijemanje s problemom in če prav je težko se soočiti s tem,
da se naš bližni sooča z neko duševno težavo ali skatero od duševnih moten,
kot si povedala, te ne izginjajo same od sebe in je pomembno,
da poiščemo ustrezno-ostrokovno pomoč.
Pomembno je tudi izbrati ustrezne informacije,
ki nam pomagajo prepoznati za kakšno težavo,
in pri tem je potrebno pozoriti, da se treba opirati na relevantne strokovne vire,
torej, ne na mnenja, ne na zapisano, to kar piše na internetu, na forumih.
Ja, res je, ne, veš kako je, ne tako, svojci si rej želijo pomagati sva bližnju sebi
in eni se vedo dregi, da gredo k zdravniku in potem do specialistične, psihiatrične pomoči,
drugi pa ni ti ne, kar jih je strah, kar ne poznajo, kar se bojijo
in potem veliko dajo na mnenja, na blogih, na donso informacije toliko dostopne,
kar je po eni strani dober, po drug stran pa hkrati, tudi lahko biti zelo zavajajoča.
In zdaj, če bo ena znana oseba ali pa influencer govor vzlo proti medikamentozni terapi
in kaj so se temno dogaja svojci, ne bodo poiskali pomoči.
Ne, v psihiatrih.
Je pa res tudi, ali pa pri drugih službah, da imamo različne psihiatre,
različne socialne delo, tudi psihologa in izjemnega pomenaja,
da se za osebo kenut pomoč tudi kompatibilen.
Da mu zaupaš.
Veliko pa dajo, veliko se pa da na različne mnenje.
In tudi ti nisi ekspert, da bi točno vedel, kaj zdaj zaleža in kaj pomaga
in že je to eksperiment za svojce.
Moram kratko rečiti.
Je eksperiment in tudi ni eno značnih form, ali jih ni.
In je treba iti skuz ta proces in se potem dobesedno priučiti
in naučiti obvladovati.
Ja, in je pomembno, da se ljudi opozorijo, da na forumi h marsikaj piše
in da je treba biti pozoren na to.
Človek, ki se spoprijema s doševno težavo ali motnio,
trpi, zelo trpi, trpijo svojci.
Kljub temu, da grejo se zdravtne v bolnicu psihiatrično,
pridejo v en drogačni, lahko še celo bolj spremenjeni ali še celo slabši,
kot prek, ko so šli not.
Pridem, ko so šli not, so imeli symptomatik, kako so blodne halucinacije,
vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse, vse je vse
in je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to močno, je to moč
ne pručijo s tem živeti in tudi
sadalovati
s psihijatrom, pri tem da bi zmanševal zdravila, ampak
da prej do te točke prideš, moraš imeti kar zelo močen uvid
v sebe. Ampak svojic je zelo klasična zgodba, kako gledamo na zdravstvo. Neki se ti zgodi,
zboliš,
dobijš zdravila, gre za deva stran. Temperatura se zniža,
bakterijske zadejve za antibiotiki, zlomlena roka, mauts,
so tudi kakšne hujiše oblike, ko rabijo dle časa rehabilitacijo, ampak praviloma, ko greš
v bolnicu, pa prideš z bolnicu se boljši. Rečmo, da ja.
Kost se zaraste,
greš v toplice, oziroma, dobjiš rehabilitacijo, kako moraš to razmigava, doma,
dobijš napotke, smernice in zadeva, poš se počasi celi in ukreva in videš.
In videš.
Ko pa pridajo z psihijatrične bolnišnice vrn, pa ni čisto tako.
Zdaj si ti predstavili, pa če tvoj trok gre v
ali pa partner v psihijatrično bolnišnico.
Tebi je to že tako grozen.
Ne, je stigma prisotna v smislu nepoznavanja strahov, kako bomo zdaj to.
Vodim, prideš, ga obiskuješ, ni bolj zgovoren, ni bolj dostopan, znamirjen,
s kakšnimi tike in tako naprej, o sebi je nedostopno.
Zelo se moži trude, da prideš do kontakta, ko ga dobjiš, dobijš usnovne informacije,
zelo skopno povedo, ampak ti si pa tako živiš doma s to svojo bližno vsebo.
To ni prav.
In želiš biti engažiran.
In želiš pomagati, in želiš ulajšati.
In želiš vse nareziti, da je tvojmo trok boljš.
Al pa partnerj, ali pa staršem.
Da im je boljš, da im ulajšaš.
Spet podarujem, da govorim, da bi se počutili, da bi se počutili,
da bi se počutili, da bi se počutili, da bi se počutili,
da bi se počutili, da bi se počutili, da bi se počutili, da bi se počutili,
da bi se počutili, da bi se počutili, da bi se počutili,
in temeljno človeško je, da ti želiš pomagati drugemo,
da mu želiš vlajšati in imaš orodja, kako.
Jaz sigurno bi bomo vstavljali ob strani.
Zdaj, če ga poznaš, potem tako veš, kakšen je, kaj rabi,
skratka, prudo bi se, da bi ima vlajšala in pomaga.
Tukaj treba se reklamo pomoči vsakem premjerov poklica, če pač za to potreba.
Ne vem, probala bi se pomeniti zime, biti za jih tan,
pač vedno bilo kda, bilo kakšna situacija je.
Če bi menucale, bi pač prišla keen.
Ne vem, probala bi se postaviti v jihovu kožo.
Probala saj jaz postaviti, tako, če so v neftanin in najbojša pomogate,
kakor bi le šlo.
Ja, pa pač, na nekaj morate bi tudi saj pač pomenila zime,
če bi pač slučajno s kumidrgimi rodami spogledali nekšnjami bližnjami,
kakor, recimo, na nekaj morate igrati takšno na zadjevo,
nečaj ko bližni vejo, pa bi te na nekaj mogočaj in probala pomogati
z terapeutom, kakor bi se pač unte z njimi pomeno,
če ne bi bilo bližnji za vplati stan.
Kaj pa takratko zataj isti s tem, kako naj svojci pomagajo svojim najbližjim?
To je veliki ziv.
Kod prvo je fajem vedati, kakšno je diagnoza,
in potem se začeti informirati, kaj ta diagnoza pomeni.
Dobro je, da je predvsej služb danasni dan več kot 20 let nazajemet.
Temi službami so tudi svedanjevladne organizacije,
svojimi socialnovarsvenimi programi,
ki razvajajo različne podporne skupine za svojce,
skupine za samo pomoč, kjer imajo možnost izmenjat svoje izkušnje
in tudi dubijo velik priporočilj izkušnjih,
tudi ki izhajajo izizkušen, kaj so pa drugi svojci sami dal čez.
Tudi veliko vedo medikamentozni terapiji se tudi podprejajo, usmerijo.
Seveda, nekateri svojci se tudi organizirajo v iniciativne skupine,
ki želijo pramakan zakonodajni sistem,
temu rečemo, da brcajo na vzgor.
V tem smislu, da bi se sistem kaj premaknil za gotovo v tej smjeri,
da se organizirajo v iniciativne skupine in potem pritiskajo na vzgor,
da se medsebojno pomagajo.
Sama računam velik na tej Centra za duševno zdravje,
ki se ustanavljajo v smislu mobilnih pomoči.
To bo velik od tehtal.
Ogromno bo tehtal.
To je v meni, da pride psihjater na dom
za vsebjem po temo nadaljevanju,
presodati, kaj se dogaja v domačem okolju, kaj je z vseba,
kako je urgentna hospitalizacija v bolnišnicu,
koliko ni urgentna.
Tudi menim, da, kot sem že govorila s nekaterimi strakonjakimi z teh služb,
kako je drugač v domačem okolju.
Bolj sproščeno potekajo pogovore ni distancirano, uniformirano in tako naprej.
Tako da imamo zdaj velik premik.
To je velik premik.
Če prev slišam, seveda druga platkovanca.
Ja, zdaj bo kar se medikalizira ali tako naprej,
ne gre za medikalizacijo vseh stisk.
Gre za nove strokovne pristope, v katerih deluje tudi klinični psihologi,
socialni delavci, drugi profili, ki se bojo okvarjali
s človekom v domačem okolju.
To so rešitve.
Tudi svojce in ti centri in tudi druge službe bi morale
med več programov psihodokativnih usposabljati, dalavnic,
v okviru katerih bi ponudal informacije o motnah,
tudi terapiji, o pristopih, o veščinah.
Treba je osvojiti nove veščine delovanja v domačem okolju,
ker to, da ti spodbodiš, vziroma, jih uzavestoš,
bod te starši, to, kar ste, bod te v svojih vlogah to ne zadošča.
Je premalo.
Je velik, ampak ne bod te terapijiti nikakor ne želimo,
da postanuj terapijiti in tudi to morajo slišati.
Ne pravzemite vloga, ki bi jo moral praviti nekdo drug,
ker je treba...
Seveda, te vloga pravzemajo tudi zato, ker je ne moč in želijo pomagati,
in želijo vrniti svojega bližnega v tisto prvotno stanje,
ki je bilo pred bolezvijom, ampak žel ne gre.
Včasih se pričakuje, da bodo kar samo umejo naznali,
poskrbet za obolelega družinskega člana.
Bližni se vrne drugače, kako to razumejce je bil iz bolnišnice,
ki bo iz lete bi se pravilo mo mogel vračati zdravi,
čakamo na izboljšanje, na vrnito stanje, ki je bil pred boleznijo.
Ponoved, da si se že po tome izvenijo, ampak vseba je utopela,
neodzivna, nedostopna, kako s tem ravnat, kako to razumeti.
In tukaj je ta vrzev, ki jo je treba zapolniti
z pristopi in znanji in oblikami pomoči.
Tudi mogoče ta literatura je za vas dostopna.
To si pogledajte v skupinah za samo pomoč za svojce,
tudi domače naloge, to si preverite, to si pogledajte.
Predvsem pa naučite se tudi malo poskrbet za se.
Kar ko boste vi poskrbeli za se, boste tudi bolj sproščeni
in več energie boste imeli za obvladovanje situacije doma.
Prepogosto je nam reč postaneta strejst
pa preobremenjenost skrbjoza obolelgega člana
vsak danja spremelevalca svojcev.
Tudi prepogosto so njihovi dvomi pa zadrege pa dileme,
ki jih doživljajo prezrti in preslišani v mreži služba.
Ampak če oni naujo težil, kdo pa bo?
In prav je, da težijo.
In tudi kadar pridejo čist razrvani in včasih zelo objestni
in zoprni je to nemoc.
In tudi message službam na tem področju,
ne imajo več energie, da so prijazni in ponižni
in da že v dvej se to enonisto prašajo.
In imajo vse legitimno pravico, da so zoprni,
ker želijo, da so slišani, da lahko to doni odležijo to breme,
kaj ga majajo na svojih plečah, ker ni enostavno.
Ker res ni enostavno.
Naprimer, bi krat prebrala, tudi imam en zapis,
sicer iz publikacije, ki že že nekaj časa nazaj izšla,
je pripoved svojke, evo ki krena taka klasična zgodba.
Sin je zdaj doma.
Je prišel iz psihiatrične bolnišnice.
Zdi se mide, njegovo počutje še slabše kot pred hospitalizacijo.
V zdanje od soten, zamišlen in odmaknjen.
Na moje vprašanje sicer odgovarja so deluje, ne?
Ampak na kratko.
Ne moram spostaviti kontakta z njim.
Ni ta pravga odziva.
Kot da bi mu bilo se eno za vse.
Ničesar mi ne pove.
V časih imam občutek, da me zavrača, da me ne mara.
Pa ne gre za to.
So odmakneni.
Ne morajo dejansko se povezati.
Osnovno človeško je, da začutimo energijo in pretok.
Pa tudi če je ta zoprna, ko rečemo metale migritokije.
Pa nič ne reče.
Ni.
Ni tega.
Im je treba povedati, da ne mora na psihetrijama.
Negativne simptome in pozitivne.
Pripovedovanja ljudi so, ljudi, na katerih, ne vseh,
za to je toliko pomenjena ta farma kot terapija.
Za to je toliko pomenjeno, da majjo pravilno terapijo.
Kateri ljudi rečajo, da imajo občutek, da bi imel kaj,
da bi njegdje ko vzabilo čestelo in jih zavezo, da so tako trdi.
Pravilo me ne bi smel biti.
Primačniče je ena mama rekla na skupini za svojice.
Dok spi, nidva gre v službo, pa ga pokličava,
potem ostane, pa prijevijo v službo, pa se zmatran.
On pa kar hod tam po kuhni, še dober, da je velika kuhna,
in hod in drsa.
In tudi ko stoji, se tako premika, kada ne mora stat na mestu.
To so stranski učin, ki zdravili ne potem druga svojka rekla.
Obvezno zamenja terapijo, naš je bil tudi tak.
Naš je bil grozn. On se cel tresol.
Zdaj smo zamenjali terapijo, je zaživel, je aktiven,
je ekspresiven, povej, kaj doživlja.
Ni bo tako kratek, distanciran in tako.
Ja, zdaj zarazume tje svojce, da so engažirani,
da želijo informacije, da im nil se eno.
Je pa jih potrebno pozoriti, dajte poskrbet tudi zase.
In kaj lahko nudmo, ustali sorodniki, socialna mrežja,
da jih kam povabimo na sprehod, da kaj skuhamo za njih.
Da jih povabimo, da se malo kvarjamo z nimi v tem sako dnevnem kontekstu.
Da im nudimo podpora, kar v bistvu vse je veva obedve,
da bo lezen bližnih je visoko na lestvici s tresorel.
Zato v takšnih primerih pride še kako prav razna pomoč
v obliku podpornih skupin ali skupin za samo pomoč.
Na Altri imam jaz eno skupino, ki jo vodim.
Tako da so dobrodošli.
Zdaj tudi načrtujem psihodukativne dalavnice.
Bom povabila tudi nezunanje strokov njake.
Na šej entu imajo močno organizirano iniciteve svojcev,
tudi na Ozari.
Potem se pa kaj počasi...
No, imajo tudi psihoterapeutske ordinacije,
kakšne svoje skupine za svojce.
Tisto je najboljš, mislim, da tudi plačljivo.
Seveda so tudi psihoterapeuti, tudi ta svojka,
neko je rekla, tej drugi svojke.
Našemu smo zamenjali terapijo, pa je boljš je tudi povedala,
da hod na psihoterapijo in da je to neizmerno pomaga.
Precem v smislu, da ne preuzema več to knase, te skrbi.
Tudi sinu, ki je odrasl, 32 let str, vrača vprašanja.
Ja rabam zobarja in reče, ja, ja, bomo ga tako...
Kato gre pol ta skrb, gre na vsem vidike življenja.
Ne samo na vladovanje duševne motne,
ne samo na vladovanje duševne motne,
bo kdo tako jih naredilo disfunkcionalne.
Pa rekla, ja, seveda, boš poklicov, vse veš, kdo je to izobar.
Prva reakcija je bila tako, kar bi čist began.
Pa to lahko pomaga bližnim sebom, da im ne vdozamešo sega,
zato ker niso čist disfunkcionalni.
Treba im je vračati v logo nazaj, klub temu, da delujejo o to pelo
in tako naprejne.
Ker edino prek teh vsakdanjih nekih obveznosti in vlok, ki jo majjo v družini,
ni treba po prsti hodati, povati delati,
tem več im dat naloge, da neki osmislijo, da tudi veja, zakaj ostanejo,
bodo lahko jim tudi pomagali na poti ukrevanja
in tudi videli, kako daleč so svojo težavo o duševnem zdravju.
Drage poslušavke, cenjeni poslušavci, Radija Goran 105.5,
današnja odaja poti iz labirintov v okviru teme stiske svojcev
družinskih članov, ki se so oče ostežavami o duševnem zdravju, je pri koncu.
Zvami sva bili, socialna delovka, doktor Suzana Oreški in Jasmina Godec.
Vabljenik poslušanju tudi v novem letu, do takrat pa vam ekipa omra
za želi lepe mirne praznike v svojo prazničnih luči in v objemu najdražih.
Srečno!