Lydia Golds je predstavila dve večjezični pesniški zbirki.
Zbirko Torzo je oblikovala s kiparjem Francijem Solino,
zbirko Skorje pa slikarjem in arhitektom Karlom Volkom.
Slišali boste odlomke pesniškega večera,
autorica bo prebrala nekaj pesmi, predstavila pa se bosta tudi oba umetnika, ki sta so oblikovala pesniški zbirki.
Najprej se bomo posvetili šest jezični zbirki Skorje, to je sedma pesniška zbirka Lydia Golds.
Zgrajena je tako, da slovenski pesmi sledi pet prevodov.
Za uvod autorica prebere tri izbrane pesmi.
Nesloveni pesmi
Naslovi mojih pesmi so o pesmi Sami.
Naslovtele je igrati štiriročno.
In se v tem smislu, da je autor in povstvarelec,
da morate biti oba zelo zainteresirani, zanimati ju morati so očemer pišati in kar povstarijati.
Igrajo štiriročno.
Original in prevod.
Tako praviš ti prijatel zdaj med zvezdami, nekje med hvarom in vsemi strani mi sveta.
Tvoja misa ostaja nežno velika, kakor si ti, Tonko Marojevič.
Ujemata se
Ujemata se.
Odo se ujema Ordesa in Lepena.
Ordesa, Lepena.
Dve dolini.
Ena na Koroškem, ena v Španiji.
Koroška, Španija.
Ujemata se dolini in deželi.
Glesovno in pomembno.
Pomeni Ta meni in Manoelo Vilas.
Pa ne gre z jezika, ne gre z podprsta, včasih je neizgovorljivo še bolj pomenljivo.
Ne, vezi se ne potrgajo, tudi slovesi, dokončni mi slovesi ne.
Preživijo in se še bolj učvrstijo.
Tako preprosto je.
Ne berem več vseh knjig v celoti.
Razlogi so zanimivile za mene.
Nekateri poberem z kolofonom, preberem jih z razlagami, u vodi, spremnimi besedami, da vidim, če veljajo zame.
Za Ordesa ne veljajo.
To ni roman o Španiji v sedmdesetih in osenddesetih.
Je pa roman o očetu, materi, bratih, sestrah, sinovih, po nesrečenem zakonu.
O zavedanju, da lahko ostaneš sam in da soočenje samo to lahko ni strašno, poglubi samo zavedanje in te spremeni.
Ali pa ne.
Je roman o poslavljanju, ki hoče presetiti smrt.
O napakah, ki jih s priznanjem ne popravimo, jih pa vzavestimo, zidamo stolpe v njih.
Teh stolpov pa ne zidamo do neba, da bi nam potem bog zmešal jezike, saj so že tako zmešani.
Ampak da bodo izmenljivih napak zrasli stolpi in nemenljivosti.
Virtuozni so ti stolpi.
Ne misliš več na grehe, ampak na virtuoznost arhitekta.
Zavedanje samo umejo na vgradi fotografije, pesmi, gledanje v ogledalo, prah stanovanih in pokrajn,
priimenovanje vseb poglazbenikih in torej tudi glasbo, dialoge, dropce spomine v hvaležnosti.
Gledajte, kako izvirčkajo spomina omazanega 50 letnika, ki cele dneve gleda televizijo
in želuje za družino, ki jo je bil sam zamočil.
In temu ne ugovarja.
Virtuozni stolpiči se vrstvijo v njegovom vidnom polju tako razilični,
a tako domači piši in nehaj pisati, da moraš daži znaš špansko, ko ga bereš.
Pozdravljam te, Manuel Viles, v tvoje pokrajne, v naše pokrajne,
v svoje pesmi in romane in noči neprespane.
Mir prevrtan s černimi luknjami strachu. Hvala, Gustav Jarnoš.
Mir z oražnimi cetovi čakanja, pričakovanja kar nečesa.
V časih mir se počitek, sedaj mir za delo.
Jutri mir za delopočitek in za slovo.
Primerjave niso za najbolj zdrave.
Primerjave so za najbolj zdravosti.
Primerjave niso za najbolj zdrave.
Primerjave so za slasti rast, za slastno rast, za rasti slast, za rast slasti,
ker černih luken ni, če pa že so, do sonca votijo.
Pozdravljen, dragi Mir, dokler lahko, dokler še smo, se dela lotimo.
LIDIJE GOLC
Kritičarka in pesnica Petra Koršič, ki je tudi vodila Pesniški večer, je v spremni besedi zapisala.
Pesm Lidije Golc v novi zbirki skorje imajo dve osišči.
Žuljenska spoznanja ter odzive na občudovano umetnost.
V pesmi, ki gradijo pesniško snov iz pesničinega, intimnega in javnega vsakdana,
komunicira stu in zdaj ter današnjo in preteklo kniževnostjo, zgledališčem,
likonovmetnostjo, glasbo in s filmom.
Kaj pa je za Lidijo Golc pesem?
Definicija je zame res težka svar, zato ker jo dvakrat ne domislim enako
in dvakrat ne napišem enako. Ampak vsak ima poseben način pesanja,
vziroma prestok pesanjo.
Ja smislem, ko lonček dneva ali lonček mleka preki pije, pa treba pesem napisati.
Je pa nekaj, kar je pa res in kar sem že večkrat povedala, da ima velike zasluge
zato, da sem sploz začela objavljati urednik Mohorjeve založbe Hansi Filipič,
ki me enkrat spodbudil, no zdaj pa le prinesi in se je meni zgodilo ravno takrat,
da sem, veš, če kot sem bila takrat, zbrisela komplet vse in približno sem vedla,
da sem od nikoli neda obnovit. Tako da sem čez eno leto prinesla nekaj čisto novega
in je rekel, no, ja sem pa mislila, da se ti še kar vse pozabila, da boš prinesla.
Drogač pa mislim, da se umetnosti med seboj povezujajo.
Zelo težko je samo napisati, ne da bi poslušal.
Lidija Gold spravi, da občuduje kiparja Francija Solino in slikarja Karla Vovka.
Obtem jasno pove, kaj je razlog, da sta oblikovala njeni zbirki skorje in torzo.
Sem mi zdi greh, da če se ti zdi, da tvoje liriki ali pa kateram okolju bi sedili,
sodi nekaj, tako zelo sodi, da je prav, da se popraša in ved vsta oba zelo prijazno odreagirano.
V pesmih Lidije Golds je na mesto naslova krepko natisnjen vers ali deoverza.
Tako je tudi v zbirki skorje.
Kako pa je prišlo do sodelovanja s Karlem Vovkom?
Mislim, kako je prišlo do sodelovanja čisto enostavno tako, da mi je Lidija poklicala
in mi povabila, da bi si prebraval najprej njini pesmi in pol, če mi prije kaj namisl, da bi kaj napravil.
Jaz dovedno nekaj časa ravn, da pač nekaj dozori in potem sem pa jaz bil v tej fazi,
ko so mi tako že nekaj časa risal te vinske trte, s katerem sem začel že leta nazaj, takrat je bilo v Dobrovniku.
To je vas, ker bolj mažarsko govori, kot pa slovensko, ker opevajo sljatkovince.
Klauri Tuta, Mario, pali in jaz smo ga polj koštili in smo rekli pravzapam, da imaš tisto bolj grenkovina,
to samo v Dobrovu, ampak takrat smo ja začeli risati te vinske trte in zamesto v to pravzaprav symboli za nas vse,
kaj te čim bolj se staramo, tem lepši smo. Ker vse te gube, nekateri začejo liftati, nekam šprice, vse te storije,
ampak prava lepot je tista, ko maš odziv tega življenja v svojem obrazu.
In tako jaz vidim in čitam te trte, vinske trte, ker mislim, če maš tisto i mladi pogon, to bi lahko bila tudi neka trava
in ko to dozori, potem veš, što še vedno živi in bo še vedno obnavljalo se in v kombinaciji s njenimi pesmimi
sem pa polj mislil, že ne bom samo z teh skori se, loto tem več bi želev tudi dodati neke simbole,
s katerem je pravzaprav, to je tak moj likovni govor, da napravim to kombinacijo in sem potem se pustil na odihniti
od posalmeznih verazov ali celo od posalmeznih peset in sem skušal to izraziti s enim simbolom.
Jaz mislim, da je to prednost slovenske gimnaze posredično. Moj profesor bil Jani Oswald, ki je bil pravzaprav
učenc znanega, ki vam je tukaj Cankeru Dom skradi, ki je pa bil spet učenc od kobeseja.
To je bila pravzaprav vedno v moj radi arhitekturi itak, da se poveže umetnosti med svojimi.
Mislim, da sem to pravzaprav tudi kot otrok, že doživel, moj oče bil učitel in on je takrat v zgodnih 60 letih
potoval gaziložičkim srbom in tam sem zasledil tudi ta literarna srečenja na objerskem,
ko sem pol kastnej, še deset lete kastnej, to je bilo tam okrog leta 2000,
zasledil, da se še vedno spominjajo od tega objerskega in to so bila vedno potem seveda tudi ljudje,
ki niso samo pesnikovali, temeč so tudi risali. Jaz sem bil dolgo leta aktivn v društvu umetnikov v Celovcu
in moja intence je vedno bila, da pa če povežem te razne umetnosti, se reče literaturo, glasbo
in tudi likovna umetnost čele gre in iz tega so se kar zcimili nekateri projekti in tudi zdaj za naslednje leto,
80 let miru, 80 let prosperitete, konc drugih svetovne vojne, sem navezal eno izmenjavnov rastavu med
mestno galerijo v Celovcu in na potvuju in seveda bo spet vključena tudi literatura.
A so mene to potreba? Ker sam toliko črpam iz literature, to mi je na vdiha,
a seveda tudi glasba, zelastno delovanje.
Ta zadnja pesem v tej zbirki ima nadpis Šala Monov, ki se mi tudi nekako povezovali.
Nisem šel na pod, da bi zagledal kopno.
Vse tiste nalepljene skorje, čvrsto splestene, kot da bi bile večne, vajene, zglajene, stare,
samo zavesno utrjene, pritrjene, neverjetno trmasto strjene.
Vse te skorje enkrat začnjajo pokljati.
Pokljanje je počasno in se sliši.
Naje površino, slutnja.
Enkrat bodo odstopile, enkrat bodo še ni plizo, ampak bodo.
Časa vendr le bliža.
Edini hladni del dneva, jutro, strpno posluša, kako nežno pokljajo žilice.
Jutro neščartuje, jutro snuje, jutro diši.
Zbirka skorje je išla pri založbi Buča.
Zdajpak zbirki Torzo.
Leo Detela je v predgovoru zapisal.
Lydia Gold se je svojimi novimi pesmimi na dialektičen način približala
kiparskih umetnosti drugega ustvarjavca z področja drugačne, nebesedne umetnosti.
Našla je ključ, da to drugačno ustvarjalnost naveže na lepo pesniško besedo in misov.
Skulpture Francija Soline so pridobile v njenih, te skulpture obkrožajočih pesmih,
novo dimenzijo in jih ustvarjalno obogatile.
Solina v samosvoje oblikovanji kamen je zažival sredi pesničinih besed z novim leskom.
Kiparevim likom se je znala približati reflexivno in narrativno.
Njenje pesniške besede se brusijo ob robovih, udolbinah in izboklinah solinovih kiparskih umetnin iz različnih materialov,
predvsem pa iz kamna, a tudi lesa.
Te like doživlje pesnica na samo svoj način.
Sporočilnost solinovih skulptur in njihovo melodijo zna spojiti z melodijo svoje lasne pesniške govorice.
Tako le odetela.
In kako sta se dva, ki sta se poznala že v času gimnazie, po dolgih letih srečala in zanetila ustvarjalni eros, da je nastal Torzo?
Eros, da je nastal Torzo?
Francis Olina je znanstvenik, ki se okvarja tudi z umetnostjo.
Je profesor na fakulteti za računalništvo.
Kod računalničar sem se naprej začel okvarjati z novom medijsko umetnostjo in si crme za to na vdušju.
Profesor sreča Dragan, zakaj mi je zeliko na umetnostjino oblikovanje, tako da sva dolga leta sem mu pomagal pri produkcije
nekovih inštelacij, to so večino bile neke interaktivne inštelacije, smo jih razstavljali na raznih festivale in tako naprej.
No potem sem pa cekl, začel pravzaprav svoje ideje ujasničevati.
Način neče vdaj, doz posrečena inštelacija je 15 sekund slave, ki se navdihuje nekje po tem Warholovem citatu, da v prihodnosti bo vsakdo lahko 15 minut slaven.
Mi smo potem s to sodobno tehnologijo, kamero in tako naprej ustvarjali neke portrete ljudi v tem Warholovem pop art stilu.
No potem so se mi pa čuvljenju zgodile razne spremenbe, umrla mi je mama in tisto leto sem potem nekako izkal še nek ventil za neko stvarejalno delo.
En tak motiv je bil tudi to, da pri svojem delu, kod računalnečar sem velik časa presedev za sloni, fizično samo tipko na tipkovnicu,
tako naprej se dejansko si želejo nekaj več delati svojimi rokami.
No in tako sem se potem dost impoziivno prijavo na eno tako kiparsko delavnico, ki je takrat organiziral vsako leto ta javne sklad za kulturnje dejavnosti v Kamnolomu Lesno brdo.
To delo s Kamnom je zelo na oddušlo in sveda kod računalnečar sem si pa želel tudi to nekako povezati s mojo rečemo slavno dejavnostjo
in ena taka pomjemna recimo tak trenut v računalneštu je ta obogatena resničnost in domislil sem si potem, kako bi lahko svoje skulpture virtualno obogativne.
Ena serija skulptur, zdaj sta v seriji samo dve skulpturi, Sonce in galaxija deluje ta na ta način, da s senzorjem za očitavanje grubine razdalje spremljam kakšna je oblika skulpture
in potem na računalniku simuliram vodne kapljice, ki padajo na to skulpturo in potem tečajo po skulpturi v smeri največjega naklona.
Zanimivo je to, da lahko sežeš zroko v ta prostor in dejansko manipulirati te svetlobne pike.
Zaključek pesmi že ima besede. Nen celotni smisel je izluščen. Manka le beseda prva, tudi ostale se nizajo že prav brezreda.
Porod bo očitno delg, nikoli mučen, izid prese netljev, lekakšen. Tudi ti si že izbrav si skalo.
Nakazuje malo, kaj od leneh ti bo nastalo, a vendar čakava, da spregovori material, ne sme se delati mu sile, mu iz oči pošilja žarke mile spomin, ideja, slutnja, želja,
še nedoločena oblika nastajajoča slika. Lesno brdo dovolilo prijazno izvolilo določilo je črn željnati apnenec.
Slika nastaja, zrahlo nakazano od opino. Obdelovalko skale na gorobo in na fino pa se je kar sam. Zdaj prazni žepnik končno imam.
Celo zareze so na mestu, da predmeti ostajajo ali bi ostali v njem. Blesči se črno in prijazno, mogoče premenitan, da vam zarez praznili bi stvari žepa.
V njem so zdaj namen, obdelovanje, gluboko spoštovanje in milijone let čakanja. Lepota v njem zveni in sanja.
Zdaj je način, da se v njemu vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vr
vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, vrstno, v